КОНСТИТУЦІЙНІ ПЕРЕДУМОВИ РОЗПАДУ РАДЯНСЬКОГО СОЮЗУ: ІСТОРИКО-ПРАВОВІ РЕФЛЕКСІЇ
Стаття присвячена історико-правовій рефлексії розпаду Союзу Радянських Соціалістичних Республік крізь призму аналізу особливостей його конституційно-інституційного дизайну. На відміну від переважаючого в науковій літературі міжнародно-правового підходу, запропоновано «внутрішній» конституційно-правовий погляд на процес дезінтеграції Радянського Союзу. Обґрунтовано тезу про те, що з юридичного погляду розпад СРСР у тій формі, в якій він відбувався, значною мірою був обумовлений специфічними рисами радянського державного устрою: радянським квазіфедералізмом, фактичною залежністю існування СРСР від збереження контролю над Російською РФРСР та наявністю формально незалежних від партійних структур органів державної влади.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
КОНЦЕПТУАЛІЗАЦІЯ ПОНЯТТЯ ЛЕГІТИМНОСТІ В АНТИЧНІЙ ФІЛОСОФСЬКО-ПРАВОВІЙ ТРАДИЦІЇ
У статті досліджено функціональні еквіваленти легітимності в античній думці за методом Ф. Міллера. Аналіз ідей від Геракліта та софістів до Цицерона дозволив виокремити три парадигми легітимації: аксіологічну (Платон), процедурно-раціональну (Арістотель, Полібій) та консенсуальну (Сократ, Цицерон). Обґрунтовано системні паралелі з концепціями Дворкіна, Ролза, Габермаса та Вебера. Доведено, що сучасна триаспектна модель легітимності, яка поєднує формальний, ціннісний та соціологічний виміри, має фундаментальні витоки в античній філософсько-правовій традиції.
ПОЗИТИВНІ ЗОБОВ’ЯЗАННЯ ДЕРЖАВИ ЩОДО ЗАХИСТУ ПРАВ ЛЮДИНИ ТА ЇХ РЕАЛІЗАЦІЯ В ДІЯЛЬНОСТІ НАЦІОНАЛЬНОЇ ПОЛІЦІЇ УКРАЇНИ
Статтю присвячено теоретико-правовому аналізу позитивних зобов’язань держави щодо захисту прав людини та особливостей їх реалізації у діяльності Національної поліції України. Розкрито зміст, правову природу та міжнародно-правові засади таких обов’язків, визначено роль поліції як ключового суб’єкта їх виконання, проаналізовано проблеми практичної імплементації та окреслено напрями вдосконалення правозастосовної діяльності. Зроблено висновок, що ефективна реалізація позитивних зобов’язань держави у діяльності поліції є необхідною передумовою утвердження принципу верховенства права, зміцнення демократичних інститутів і формування правозахисної моделі функціонування правоохоронної системи.
ПРАВО НА ПРАВДУ У ПРАКТИЦІ МІЖАМЕРИКАНСЬКОГО СУДУ З ПРАВ ЛЮДИНИ
Стаття присвячена дослідженню становлення та розвитку права на правду у практиці Міжамериканського суду з прав людини. Проаналізовано підходи Суду до визначення змісту цього права, його зв’язку з обов’язком держави ефективно розслідувати серйозні порушення прав людини, забезпечувати доступ до інформації та участь потерпілих і їхніх родичів у відповідних процедурах. Особливу увагу приділено формуванню індивідуального та колективного виміру права на правду, а також його ролі у подоланні безкарності, відновленні гідності жертв і забезпеченні гарантій неповторення порушень. Обґрунтовано значення встановлених Міжамериканським судом стандартів для держав, що долають наслідки збройних конфліктів.
ТРАНСФОРМАЦІЯ ТРУДОВОГО ПРАВА УКРАЇНИ ПІД ВПЛИВОМ СТАНДАРТІВ ЄС ЩОДО СТАЛОГО ЕКОЛОГІЧНОГО ТА СОЦІАЛЬНОГО РОЗВИТКУ
Проаналізовано стандарти ЄС щодо права на гідну працю. Виявлено її дефіцит в умовах глобалізації крізь призму принципів МОП. Досліджено розвиток трудового права України в контексті концепції сталого розвитку. Наголошено на реалізації соціальної справедливості через політику «справедливого переходу» (just transition) та створення «зелених» робочих місць. Акцентовано на необхідності розробки механізмів класифікації та оцінки таких місць, а також соціального захисту й перепідготовки працівників.
ПОЗИТИВНІ ЗОБОВ’ЯЗАННЯ ДЕРЖАВИ У ФОРМУВАННІ ТА РОЗВИТКУ СИСТЕМИ БЕЗОПЛАТНОЇ ПРАВНИЧОЇ ДОПОМОГИ
У статті здійснено комплексне адміністративно-правове дослідження позитивних зобов’язань держави у формуванні та розвитку системи безоплатної правничої допомоги в Україні як одного з ключових інституційних механізмів забезпечення конституційного права людини на правову допомогу. Вихідною методологічною позицією є розуміння права на правничу допомогу як позитивного права, реалізація якого потребує не лише утримання держави від втручання, а насамперед активної, організаційно та фінансово забезпеченої діяльності публічної влади. Наголошується, що такі зобов’язання держави мають конституційне та міжнародно-правове підґрунтя і випливають як із положень Конституції України, так і з практики Конституційного Суду України та міжнародних стандартів у сфері прав людини. У дослідженні обґрунтовано доцільність застосування системного підходу до аналізу безоплатної правничої допомоги, що дозволяє розглядати її не як сукупність розрізнених правових норм чи інституцій, а як цілісну державну систему з власною метою, структурою, функціями та механізмами публічного адміністрування. Доведено, що попри відсутність у чинному законодавстві нормативного визначення поняття «державна система безоплатної правничої допомоги», вона фактично володіє всіма ознаками системи державного рівня та спрямована на задоволення суспільно значущих потреб. Аргументовано, що дуалістичний характер системи (державний та державно-муніципальний рівні) не заперечує її державної природи, а відображає особливості делегування публічних повноважень і використання різних організаційних моделей надання правничих послуг. У статті також акцентовано увагу на проблемах стратегічного планування розвитку системи безоплатної правничої допомоги та співвідношенні повноважень суб’єктів публічної влади у цій сфері.
АДМІНІСТРАТИВНО-ПРАВОВИЙ ЗАХИСТ ПРАВ ІНТЕЛЕКТУАЛЬНОЇ ВЛАСНОСТІ В ЕЛЕКТРОННІЙ ТОРГІВЛІ: ВИКЛИКИ ТА ПЕРСПЕКТИВИ
У статті здійснено комплексний аналіз сучасного стану та основних тенденцій адміністративно-правового захисту прав інтелектуальної власності у сфері електронної торгівлі. У результаті дослідження встановлено, що основними викликами електронної торгівлі є законодавчі та інституційні, зокрема відсутність доказових стандартів і адміністративної відповідальності інтернет-магазинів та інші. Авторами наголошено, що адміністратори електронних торгових майданчиків повинні трансформуватися від пасивних спостерігачів до активних учасників протидії порушенням прав інтелектуальної власності.
УПРАВЛІННЯ ПУБЛІЧНИМИ ФІНАНСАМИ В УКРАЇНІ: ВИКЛИКИ, ПРАВОВІ РЕГЛАМЕНТАЦІЇ ТА СУЧАСНІСТЬ
Стаття розкриває проблематичні та правові аспекти процесу управління публічними фінансами Звернуто увагу на зміст викликів, які порушили та уповільнюють процес управління публічними фінансами, в умовах воєнного конфлікту в Україні.. Проаналізовано законодавчі регламентації, що сприяють впровадженню правових норм і стандартів, які забезпечують функціонування процесу управління публічними фінансами. З’ясовано, що в Україні стартувала реформа адаптації публічних інвестицій на базі осучаснених, правових регламентацій, котрі торкаються процесу управління публічними фінансами. Встановлено, що публічні інвестиції виступають пріоритетною складовою процесу управління публічними фінансами, котрий на базі бюджетного прогнозування та інвестиційного планування сприяє адаптації інноваційних проектних ідей. Запропоновано посилити взаємозв’язок між зазначеними процесами на базі осучаснення правової платформи та шляхом введення моніторингового сегменту.
СИСТЕМА НАДАННЯ БЕЗОПЛАТНОЇ ПРАВНИЧОЇ ДОПОМОГИ: СУЧАСНА УКРАЇНСЬКА СТРУКТУРНО-ФУНКЦІОНАЛЬНА МОДЕЛЬ
У статті досліджується система надання безоплатної правничої допомоги в Україні як багаторівнева адміністративно-правова система змішаного типу, що поєднує державні та недержавні інституції. Обґрунтовується еволюція цієї системи від ієрархічної до мережево-партнерської моделі публічного управління. Запропоновано функціональну класифікацію суб’єктів надання безоплатної правничої допомоги та розкрито зміст міжінституційної взаємодії у формах субординації, координації та реординації.
ПРО СУЧАСНІ ЗАКОНОДАВЧІ ІНІЦІАТИВИ ЩОДО ПОСИЛЕННЯ АДМІНІСТРАТИВНОЇ ВІДПОВІДАЛЬНОСТІ ЗА КЕРУВАННЯ ТРАНСПОРТНИМ ЗАСОБОМ, ОБЛАДНАНИМ ШИНАМИ З ПОРУШЕННЯМ УСТАНОВЛЕНИХ ЗАКОНОДАВСТВОМ ВИМОГ
Стаття присвячена аналізу законопроєкту № 6462 від 24.12.2021 р. щодо посилення адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом з порушенням вимог до шин. Визначено недоліки: недостатнє обґрунтування нової ст. 121³ КУпАП за наявності діючих норм; дискусійність істотного збільшення штрафів для водіїв вантажівок та автобусів без урахування європейського досвіду; наявність альтернативних механізмів контролю. Запропоновано вдосконалити ст. 121 КУпАП. Зроблено висновок про необхідність доопрацювання законопроєкту.
АДМІНІСТРАТИВНІ ПРОЦЕДУРИ В ДІЯЛЬНОСТІ ДЕРЖАВНОЇ МІГРАЦІЙНОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
Стаття аналізує адміністративно-правове регулювання процедур Державної міграційної служби України в умовах воєнного стану та міграційної кризи. Визначено проблеми: обмежений доступ до реєстрів через кібератаки й відключення електроенергії, ускладнений контроль за дотриманням законодавства, відсутність єдиної практики. Запропоновано спрощення процедур, цифровізацію та уніфікацію з урахуванням міжнародного досвіду.
ОСОБЛИВОСТІ АДМІНІСТРАТИВНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ МОВНОГО ОМБУДСМАНА В УКРАЇНІ
У статті проведено аналіз та здійснено характеристику адміністративної діяльності мовного омбудсмана в Україні. Наголошено, що запровадження інституту спеціалізованих омбудсманів (у тому числі мовного) є логічним етапом розвитку системи уповноважених з прав людини, оскільки забезпечує більш професійний і цілеспрямований підхід до вирішення специфічних проблем окремих категорій громадян та підвищує загальну результативність правозахисної діяльності. Звернено увагу на те, що законодавством України чітко визначено межі повноважень мовного омбудсмана в частині захисту державної мови та захисту прав людини щодо її застосування. Констатовано, що мовний омбудсман відіграє важливу роль у формуванні сучасної мовної політики та утвердженні державної мови як обов’язкового інструмента публічної комунікації.
ДО ПИТАННЯ РЕАЛІЗАЦІЇ ПРИНЦИПУ БЕЗБАР’ЄРНОСТІ У ДОСТУПІ ВЕТЕРАНІВ ДО ПУБЛІЧНИХ ПОСЛУГ
У статті досліджено правові та організаційні засади реалізації принципу безбар’єрності у доступі ветеранів до публічних послуг. Проаналізовано чинне законодавство України у сферах соціального захисту, охорони здоров’я, реабілітації, освіти та зайнятості. Встановлено, що нормативна база сформована, однак її практична реалізація потребує вдосконалення. Обґрунтовано необхідність спрощення процедур надання послуг, удосконалення законодавства та впровадження організаційних механізмів, зокрема інституту «помічника ветерана» і цифрових сервісів.
УПРАВЛІНСЬКІ ІНСТРУМЕНТИ ФОРМУВАННЯ ДОБРОЧЕСНОЇ ПОВЕДІНКИ В ОРГАНАХ ПУБЛІЧНОЇ ВЛАДИ
У статті обґрунтовано значення доброчесної поведінки публічних службовців як чинника довіри громадян, ефективності публічної політики та інституційної спроможності держави. Визначено й систематизовано управлінські інструменти формування доброчесної поведінки у діяльності органів публічної влади. Показано, що її забезпечення пов’язане з організаційною культурою, кадровою політикою, підзвітністю та внутрішнім контролем, а також роллю етичного лідерства. Проаналізовано потенціал рекомендацій ОЕСР і моделі Common Assessment Framework як інструментів превентивного управління корупційними ризиками.
ПРАВОВІ ЗАСАДИ МОБІЛІЗАЦІЇ НАСЕЛЕННЯ УКРАЇНИ В УМОВАХ ЗБРОЙНОЇ АГРЕСІЇ: ТЕОРЕТИЧНІ ТА ПРИКЛАДНІ АСПЕКТИ РОЗВИТКУ ВІТЧИЗНЯНОГО ЗАКОНОДАВСТВА
У статті досліджено правові засади мобілізації населення України в умовах збройної агресії Російської Федерації та дії правового режиму воєнного стану з акцентом на розвиток вітчизняного законодавства. Проаналізовано правову природу мобілізації як інституту публічного права, чинну нормативно-правову основу та проблемні аспекти правозастосування. Обґрунтовано напрями розвитку законодавства України у сфері мобілізації населення, спрямовані на забезпечення правової визначеності, процедурних гарантій і балансу між потребами оборони та принципами правової держави.
КОМПЛЕКСНИЙ СТРАТЕГІЧНИЙ ПЛАН РЕФОРМУВАННЯ ОРГАНІВ ПРАВОПОРЯДКУ ЯК ЧАСТИНИ СЕКТОРУ БЕЗПЕКИ І ОБОРОНИ УКРАЇНИ НА 2023–2027 РОКИ: ЗАКОНОДАВЧІ ШЛЯХИ РЕАЛІЗАЦІЇ (ЧАСТИНА ДРУГА)
Наукова стаття є продовженням циклу наукових публікацій за результатами аналізу чинного законодавства та проектів законів України, якими врегульовано діяльність органів правопорядку та прокуратури, в рамках реалізації Комплексного стратегічного плану реформування органів правопорядку як частини сектору безпеки і оборони України на 2023–2027 роки, схваленого указом Президента України від 11.05.2023 № 273, положень Дорожньої карти з питань верховенства права «Деякі питання забезпечення переговорного процесу про вступ України до Європейського Союзу за кластером 1 «Основи процесу вступу до ЄС», схваленої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 14.05.2025 №475-р, а також положень Стратегічного оборонного бюлетеню України, затвердженого указом Президента України від 17.09.2021 № 473/2021, яким передбачено реформування Військової служби правопорядку у Збройних Силах України у Воєнну поліцію України. Зроблено висновок, про те, що архітектоніку розбудови системи органів правопорядку доцільно визначити з таких державних органів: прокуратура (спеціалізована воєнна прокуратура – відновлення), Служба безпеки України, Національна поліція України, Національне антикорупційне бюро України, Бюро економічної безпеки України, Воєнна поліція України (створення), Державна прикордонна служба України, Національна гвардія України, Управління державної охорони України, Органи і установи виконання покарань та слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України. Відсутність Державного бюро розслідування у системі органів правопорядку обумовлюється тим, що його доцільно ліквідувати та передати його функції до Служби безпеки України та Воєнної поліції України. Констатовано, що проєктом Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення та посилення самостійності Воєнної поліції України та Спеціалізованої воєнної прокуратури» №11306 від 29.05.2024 забезпечено комплексний підхід для розбудови системи органів Воєнної юстиції України. Такий підхід надає можливість виконання повноважень визначених Конституцією та законами України прокурорам Спеціалізованої воєнної прокуратури, слідчими, дізнавачами та оперативними підрозділами Воєнної поліції України для забезпечення ефективного вирішення завдань із захисту національних інтересів від загроз у воєнній, оборонній та військовій сферах, підтримання належного правопорядку у зазначених сферах, забезпечення охорони прав і законних інтересів військовослужбовців та членів їх сімей, а також підвищення ефективності виявлення, документування і розслідування військових та воєнних злочинів, злочину геноциду та злочинів проти людяності, скоєних російською федерацією на території України.
ФОРМУВАННЯ КУЛЬТУРИ АКАДЕМІЧНОЇ ДОБРОЧЕСНОСТІ У ЗДОБУВАЧІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ ЧЕРЕЗ СИСТЕМУ СОЦІОЛОГІЧНИХ ТА ГУМАНІТАРНИХ ДИСЦИПЛІН
Статтю присвячено обґрунтуванню ролі соціологічних та гуманітарних дисциплін як ціннісно-світоглядного фундаменту формування культури академічної доброчесності у здобувачів вищої освіти. Розглянуто внесок соціології, філософії, логіки, психології та деонтології у вихованні внутрішніх моральних орієнтирів майбутнього фахівця. Доведено, що академічна доброчесність, вихована через призму гуманітарних цінностей, стає тренувальним майданчиком для становлення відповідальної особистості, де навичка діяти чесно в навчанні конвертується у здатність служити суспільним ідеалам.
ЮРИДИЧНА ОСВІТА В УНІВЕРСИТЕТАХ АНГЛІЇ ТА УЄЛЬСУ: ВИКЛИКИ ЗАПРОВАДЖЕННЯ КВАЛІФІКАЦІЙНОГО ЕКЗАМЕНУ СОЛІСИТОРА (SQE)
У статті досліджуються особливості підготовки юристів в Англії та Уельсі, виділено основні етапи підготовки соліситорів та баристерів: академічний, перший професійний та другий професійний. Авторкою розглянуто запровадження у 2021 році Кваліфікаційного екзамену соліситера (SQE) та проаналізовано його вплив на юридичну освіту в університетах Англії та Уєльсу. Відмічено, що започаткування SQE створило нові виклики до юридичних шкіл, але водночас дало шанс переосмислити підходи до підготовки правників. Юридичним школам довелося вирішити: чи залишатися частиною професійної підготовки юристів з орієнтацією на зовнішній контроль якості (SQE) чи стати академічними центрами, які дають освіту, а не професію. За результатами дослідження виділено три моделі адаптації університетів Англії та Уельсу до SQE. Зроблено висновок про поступовий перехід до професійно-орієнтованої юридичної освіти.
ПОНЯТТЯ ТА СУТНІСТЬ ПІДСЛІДНОСТІ У КРИМІНАЛЬНОМУ ПРОВАДЖЕННІ
Наукову статтю присвячено дослідженню поняття та сутності підслідності у кримінальному провадженні. Відзначено, що від якості правових норм, які регламентують підслідність у кримінальному провадженні залежить оптимальний розподіл навантаження між слідчими підрозділами відповідних органів, ефективність кримінального провадження, забезпечення прав, свобод і законних інтересів учасників кримінального провадження. Акцентовано, що порушення правил підслідності прокурором, тобто визначення суб’єкта розслідування всупереч вимогам закону, не завжди буде свідчить про неефективність розслідування.
ПРАВОВА ПРИРОДА ТА ФУНКЦІОНАЛЬНИЙ СТАТУС ОБ’ЄКТІВ СУДОВОЇ ЕКСПЕРТИЗИ: ПРОБЛЕМИ ДОПУСТИМОСТІ ТА ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ КОГНІТИВНОЇ ОБ’ЄКТИВНОСТІ
У статті проаналізовано правову природу основних та допоміжних об’єктів судової експертизи. Досліджено функціональну роль порівняльних зразків як засобів верифікації у кримінальному процесі. На основі аналізу судової практики висвітлено питання допустимості експертних висновків залежно від законності отримання об’єктів дослідження. Особливу увагу приділено концепції контекстуальної інформації та методам захисту експерта від когнітивних упереджень задля забезпечення об’єктивності спеціального пізнання.
ОБСТАВИНИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ВСТАНОВЛЕННЮ ПІД ЧАС РОЗСЛІДУВАННЯ МАСОВИХ ЗАВОРУШЕНЬ
Статтю присвячено вивченню обставин, що підлягають встановленню під час розслідування масових заворушень. Акцентовано увагу на тому, що у криміналістиці обставини, що підлягають встановленню, конкретизують обставини, визначені у ст. 91 Кримінального процесуального кодексу України, а криміналістичною методикою розслідування окремих видів кримінальних правопорушень надається перелік обставин, що підлягають встановленню з урахуванням особливостей певного виду кримінальних правопорушень. Визначено, що під час розслідування масових заворушень обов’язковому встановленню підлягають обставини, що підтверджують подію та факт вчинення масових заворушень, а не інших кримінальних правопорушень (час, місце, обставини вчинення масових заворушень), особу злочинця (організаторів та активних учасників масових заворушень), а також спосіб вчинення протиправних дій та знаряддя і засоби, які використовувались з метою досягнення злочинного результату.
НЕЗАКОННЕ ВИКОРИСТАННЯ ГУМАНІТАРНОЇ ДОПОМОГИ ТА КРИМІНАЛЬНІ ПРАВОПОРУШЕННЯ ПРОТИ ВЛАСНОСТІ: ПРОБЛЕМИ СПІВВІДНОШЕННЯ
У статті розглядаються проблеми співвідношення складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 201 Кримінального кодексу України (КК) «Незаконне використання з метою отримання прибутку гуманітарної допомоги, благодійних пожертв або безоплатної допомоги», та складів кримінальних правопорушення проти власності. За підсумками проведеного дослідження, яке ґрунтується на аналізі матеріалів актуальної судової практики, здобутках теорії кримінального права і результатах законопроєктної діяльності, висунуто рекомендації щодо вирішення згаданих проблем на практиці, а також визначено перспективи розвитку вітчизняного кримінального закону в частині відповідальності за зловживання з гуманітарною допомогою і благодійними пожертвами. Показано наявність у кримінально-правовій науці України двох основних підходів щодо (не)доцільності виокремлення і подальшого існування самостійної заборони, присвяченої відповідальності за незаконне використання гуманітарної допомоги. Піддано критичній оцінці аргументи дослідників, які заперечують тезу про те, що абсолютна більшість діянь, на які розрахована ст. 201-2 КК та які нині кваліфікуються за ч. 3 цієї статті (за ознакою вчинення дій в умовах воєнного стану), є різновидами певних («традиційних») кримінальних правопорушень проти власності. Розглянуто питання кваліфікації заволодіння майном особами, які, збираючи його у вигляді «гуманітарної допомоги» чи «благодійних пожертв», що начебто надалі мали бути передані належним набувачам/бенефіціарам, заздалегідь не мали наміру здійснювати відповідну передачу, переслідуючи мету привласнення зібраного майна. Аргументовано, що такі дії слід визнавати не незаконним використанням гуманітарної допомоги (ст. 201-2), а шахрайством (ст. 190 КК). Водночас доведено, що, якщо особа вирішила розпорядитися (наприклад, продати) товарами (предметами) гуманітарної допомоги або використати з метою отримання прибутку благодійні пожертви чи безоплатну допомогу вже після того, як вони опинилися в неї на правомірних засадах, вчинене має отримувати кримінально-правову оцінку з покликанням на ст. 201-2 КК. Підтримано концептуальний підхід розробників проєкту нового Кримінального кодексу України до розв’язання проблеми відповідальності за вчинення злочинів щодо гуманітарної допомоги чи благодійної пожертви.
КОНЦЕПТУАЛЬНІ ПИТАННЯ КОМПЛАЄНСУ В КОНТЕКСТІ КРИМІНАЛЬНО-ПРАВОВОГО ВПЛИВУ НА ЮРИДИЧНИХ ОСІБ
У статті розглядається комплаєнс як комплекс заходів запобігання та виявлення кримінальних правопорушень у всіх сферах діяльності юридичних осіб, у тому числі, органів державної влади. Представлено аналіз нормативних актів та правозастосовної практики західних країн, зокрема, США. Показано, що потенціал комплаєнсу розкривається в сполученні внутрішніх ресурсів юридичної особи та зовнішнього державного контролю. Визначено перспективи удосконалення кримінального законодавства України в частині запровадження нових заходів щодо юридичних осіб та уточнення положень щодо їх призначення.